Temeljna in osebna poklicanost v življenje, v vero po krstu

Meditacija za dekanijsko rekolekcijo, november 2013

Pripravil: Primož Erjavec

Spoštovani sobratje.

Naš protomučenec Štefan, mož angelskega obraza (prim. Apd 6,15), je bil pričevalec z besedo in življenjem. V modrosti in Duhu v katerem se mu nasprotniki nismo mogli ustavljati (prim. Apd 6,10), je spregovoril o Mojzesu. Naj njegova modrost in priprošnja pomaga tudi nam, da se bomo ob Mojzesu utrdili v poklicanosti in poslanstvu.

V kolikor je primerno predlagam branje Štefanovega govora Apd 7,17-37

Ustvarjeni smo za poklicanost
Mojzesova življenjska zgodba, o kateri spregovori sv. Štefan, se začne z njegovo lepoto. Ker je bil lep, ga je njegova mati skrila pred svetom. Svet je tedaj predstavljal brezkompromisnost faraonove odločitve za genocid Hebrejcev. Nazadnje ga je mati le morala izpostaviti, kot je velel faraonov »družinski zakonik«. V neizbežni konec tega otroka poseže Bog, ki se zanj zavzame po usmiljenju faraonove hčere. Potujčeni hebrejski otrok bo to poklicanost nosil vse življenje v svojem imenu, kajti »iz vode sem ga potegnila« (prim 2 Mz 2,10). To je prvi del zgodbe, ki jo svojim tožiteljem pripoveduje diakon Štefan.
Na začetku poklicanosti vsakega človeka je torej njegova lepota pred Bogom, njegova bogopodobnost. Škof Gregor iz Nise takole razmišlja: »Dejstvo, da je človek ustvarjen po Božji podobi, pomeni, da mu je že od začetka vtisnjen kraljevski značaj [...]. Bog je ljubezen in vir ljubezni: Stvarnik je na našem obličju začrtal tudi to potezo.« Eno od Božjih imen je torej Ljubezen (prim. 1 Jn 4,8) in vsak človek je lep v svoji podobnosti Bogu. Človek, ki nosi v sebi odsev ljubezni, najde v njej tudi svojo poklicanost. Prva poklicanost je torej imeti delež pri ljubezni.
Ker pa je Bog Beseda, Logos, in je ustvarjal po besedi (prim. Jn 1,1-3), so nekateri cerkveni očetje temelj podobnosti videli tudi v tem, da je človek beseda Besede. »Človek, v katerem biva Beseda, ima obliko besede in je tako podoben Bogu,« pravi Klemen Aleksandrijski. Beseda pomeni dialog, odnos, vzpostavljanje vezi. Človek odkrije svojo poklicanost k dialogu z Bogom in ker je Bog dialog v samem sebi, je človek poklican v notranje življenje Svete Trojice.
Obstaja še tretja označba, ki jo ob pripovedi stvarjenja cerkveni očetje ne spregledajo: človek je ustvarjen iz prahu in diha. Gregor Nacijanški je nedosegljiv v svoji predstavitvi: »Božja Beseda je vzela delček pravkar ustvarjene zemlje, s svojimi nesmrtnimi rokami je oblikovala podobo in ji vdihnila življenje: kajti duh, ki je dihnil vanjo, je preblisk nevidnega božanstva. Tako je iz blata in duha ustvarjen človek, podoba Nesmrtnega [...]. To je vzrok, zaradi katerega sem jaz kot zemlja vezan na tukajšnje življenje, ker pa imam v sebi tudi delček božanskosti, moje srce muči hrepenenje po prihodnjem svetu.« Prah za cerkvene očete ne pomeni le krhkosti človeka, ampak predvsem njegovo vlogo, da v sebi hrani vseh pet dni stvarjenja. V človeku je torej shranjeno vse stvarstvo, ki pa se oživlja z dihom šestega dne. To je Sveti Duh, bivajoč v človeku. Človek je torej ustvarjen za poklicanost, za to, da v sebi dopolnjuje Božjo podobo. 
Ponovimo vse tri vidike: človek je poklican v dialog, saj je beseda Besede; poklican je v preseganje živalskega v moči Duhu, ki ga nosi v sebi; vse to pa v deleženju pri ljubezni Boga. To je vizija lepote, ki jo ima Bog o človeku, ko ga ustvari. 

Nujnost krsta
Vrnimo se sedaj k Mojzesu. Svet, v katerem se rodi Mojzes, predstavlja popolnoma drugačno izkušnjo od te, ki jo je Bog začrtal za človeka. To je svet, ki je zaznamovan z grehom in tragičnimi posledicami, ki jih prinaša, kajti »prišel je greh na svet in po grehu smrt« (prim. Rim 5,12). Človek izgubi zmožnost živeti svojo poklicanost k ljubezni, edini izhod iz tega novega stanja greha pa predstavlja smrt. Vsak človek, rojen od žene, mora biti izpostavljen smrti tako kot Mojzes. Tudi Bog tega ne prepreči, se pa odloči, da sam vstopi v smrt, da bi tam ponovno srečal človeka. 
Za kristjane se to srečanje zgodi pri krstu, ko postanemo po apostolovih besedah »živi, ki smo se vrnili od mrtvih« (prim. Rim 6,13). Pomislimo tudi, da vsak kristjan nosi Mojzesovo ime, kajti kdor je umrl v krstni kopeli s Kristusom, živi zato, ker je »potegnjen iz vode«.

Milost krize
Drugi del Štefanove pripovedi se dogaja, ko štiridesetletni poegipčanjeni Hebrejec Mojzes ubije krivičneža. S srcem je pri svojih bratih in ob krivici, ki ji je priča, mu zavre kri. Mojzes vzame pravico v svoje roke.
Tudi to je podoba kristjana. Kristjani razumemo svojo poklicanost v tem, da uresničujemo pravičnost za Gospoda in smo moralni kriterij stvarstva. Naše mišljenje pa je pogosto po mesu in ne po Duhu, »a meseno mišljenje je smrt, duhovno mišljenje pa življenje in mir« (Rim 8,6). Koliko energije in žrtev smo kristjani pripravljeni vložiti v uresničenje Božjega načrta, a za sabo opazujemo polomijo in smrt, kajti ne živimo še po Duhu. Pri Mojzesu bo potrebno še štirideset let, čas, v katerem umre ena generacija, da se rodi nekaj novega. Poklic Mojzesa mora zoreti skozi smrt mesa, da bo lahko zaživel po Duhu. Ta čas je zanj kriza v pravem pomenu besede.
Kriza ni lahek čas, je pa čas milosti. To je čas, ko se ti sesuje vse pod nogami in se na svoje meso, na svojo moč, ne moreš več zanesti. To izkusi, kdor v bolezni doživlja telesno in psihično smrt, kdor v ponižanju in odrinjenosti doživlja smrt odnosov, kdor v svoji površinskosti doživlja duhovno smrt … Takrat je čas milosti. 
Mojzes svojo krizo preživlja v puščavi. Pesek, znamenje smrti (še posebej odkar je vanj skril truplo, sad lastne jeze), je za Mojzesa prostor očiščevanja. A samo ta ni dovolj, da bi prišel iz krize, še nekaj bo potrebno: Božji ogenj.

Zorenje poklicanosti
Ko je minilo teh štirideset let, se v puščavi ob Sinajski gori Mojzesu prikaže Božji angel v plamenu, ki se ne dotakne lesa grma, v katerem gori. Mojzes mora sezuti obuvalo, tj. sneti usnje, ki človeka spominja na njegovo mesenost. Takrat lahko začne delovati Duh in očiščevati človeka. Očiščevanje je podoba zorenja, plemenitenja poklica. Kot se zlato čisti v ognju, tako se poklicanost plemeniti v moči Duha. Miselnost kristjana se mora prečistiti ob ognju Duha. Poklicanost, v katero smo vstopili z vso voljo in visokimi ideali, se mora prečistiti v plamenu gorečega grma. Kaj je ta grm? Kaj pravi tradicija o njem?
V grmu, kjer ogenj ne uniči lesa, patristika vse od petega stoletja dalje bere podobo Božjega učlovečenja. Božanskost, ki se združi s človeškostjo, le-te ne uniči, ampak jo pripelje do stanja izpolnitve. Stanje izpolnitve je v tem, da se človek ponovno prepozna za sina Boga. Zato je les gorečega grma v Novi zavezi les križa, na katerem je za vedno izgovorjena beseda: »Oče. Izpolnjeno je!« kar pomeni »Ves tvoj načrt sem izpolnil kot Sin.«
Izpolnjevanje Božje volje za nas postane izrecno izpolnjevanje Očetove volje. Vsak naš načrt, volja, pobude se morajo prečistiti v plamenu križa, da postanejo sinovska izpolnitev očetove volje. Brez tega, da umremo svojim idejam in pričakovanjem, ne moremo pričevati v tem svetu nič Božjega.

Vizija Boga za človeka
Dejstvo je, da se na nas duhovnike (in na Cerkev nasploh) zelo malo ljudi obrača z vprašanjem poklicanosti, ki ga nosijo v sebi. Morda zato, ker jim v preteklosti nismo znali prav svetovati ali so odhajali od nas brez odgovora. Morda zato, ker smo v zadnjem času začeli uporabljati besede, ki jih uporablja družba: uresničiti se, biti fleksibilen, uspeti. Eno pa je gotovo, da smo popolnoma izgubili teološko kategorijo poklicanosti kot vizije, ki jo ima Bog za človeka. O tem je bilo govora v tem razmišljanju. 
Pa še ena stvar je, na katero smo pozabili: da se vizija razume samo tako, da jo gledaš s perspektive njene uresničitve. To je po človeško nemogoče, saj vizije nekoga ne moremo uganiti, še manj ko gre za Boga. »Pri Bogu pa je vse mogoče« (Mr 10,27). Poglejmo še zadnjič Mojzesa, vizija Boga zanj je bila obljubljena dežela. Svoje poslanstvo je podredil tej viziji, ki jo je Bog imel za svoje izvoljeno ljudstvo. 
Kristjani, novo izvoljeno ljudstvo, pa so od vedno sledili videnju vizije (oprostite tej besedni podvojenosti), nove obljubljene dežele, ki jo je angel dal apostolu Janezu: »Pridi, pokažem ti zaročenko, jagnjetovo nevesto, nebeški Jeruzalem« (prim. Raz 21,9). Lepota Jeruzalema po opisu presega lepoto raja, saj je uresničenje in dopolnitev stvarstva. Jagnje, ki je svetilnik mesta, in njegovi temeljni kamni, ki so dvanajsteri Jagnjetovi apostoli – to je veličastna vizija: nebeški Jeruzalem, ki je Božje-človeško delo. Bog uresničuje svojo vizijo, tako da človeka vabi v so-delovanje, to je najvišja kristjanova poklicanost.

Vprašanja za pogovor
1. Namen Štefanove pripovedi je bil pokazati na to, kako so se Izraelci upirali Mojzesu kot poklicanemu od Boga. Kaj pa je tebi osebno povedala Mojzesova zgodba?
2. Svetopisemsko pripoved o stvarjenju sveta v katehezi skoraj izključno uporabljamo za vzporejanje znanstvenim razlagam nastanka sveta. Kaj bi po tvoje pomenila odločitev, da preko te pripovedi raje spregovorimo o osebi Boga (ki ustvarja po Besedi-Kristusu in vse oživlja po Duhu) ter poklicanosti človeka (uresničiti v sebi bogopodobnost), tako kot so to učili cerkveni očetje? 
3. Je bila v tvojem življenju kaka kriza, ki je bila milostni trenutek za tvojo poklicanost? Če želiš, pričuj o tem! 
4. Kaj meniš o postavljeni trditvi, da smo v oznanjevanju poklicanosti pristali na kulturno korektno izrazoslovje in tako izgubili teološko razlago poklicanosti?